Finisterre
Finisterre és evocador: el mar ingent, les últimes roques agosarades que planten cara a la fúria de l'aigua, la llunyania incerta, la gamma de blaus del cel i de l'oceà, els crits de les gavines, algun veler perdut en la immensitat...
Fins al s.XV tothom pensava que era la fi del món, que no hi havia res mar enllà. La descoberta de les Amèriques a l'altra banda de l'Atlàntic va canviar tots els esquemes assumits fins al moment.
També n'hi ha molts que pensen que hi ha un punt on tot s'acaba que hi ha un penya-segat insalvable, que no hi ha res més... però avui, contemplant l'imponent espectacle que ens ofereix la natura, he sentit molt endins la certesa del més enllà, l'esperança del que no sé però que crec, l'enfilall de vides connectades amb l'escuma marina latent, en una dansa suggerent, captivadora, fascinant...
Glòria Vendrell Balaguer
juliol 2024
Comentaris
Publica un comentari a l'entrada